![]() |
![]() |
![]() |
Talo ilman ikkunoita Hot
Edellisenä päivänä oli satanut vettä ja asfaltti oli yhä kirjava pisaroista. Kostea, lämmin ilma tuntui painostavammalta kuin koskaan aikaisemmin ja harmaa taivas kyynelehti hiljaa hänen puolestaan. Matka kaupunkiin kesti pienen ikuisuuden. Kummallinen olo sai jalat levottomiksi ja sydän tuntui välillä paniikinomaisesti ohittavan muutaman hauraan lyönnin.
Odotus jatkui perillä. Huone täyttyi ihmisistä ja pikkupojan itku soi korviin liian raskaasti. Tuntemattomat varjot liihottivat ohitse tärkeinä ja kiireisinä. Viimein tuli hänen vuoronsa ja hän astui väsyneenä hiljaiseen huoneeseen. Hetkeä myöhemmin hän löysi itsensä suljetusta talosta. Illan tullen taivas kirkastui kuin pillaillakseen hänen kustannuksellaan. Tai ehkä se olikin aitoa iloa, valoa uudelle luvulle elämän kirjassa. Auringonlasku sävytti valkoisia seiniä keltaisin akvarellivärein. Hänen maailmansa oli pysähtynyt, vajonnut kääntymäkohtaan eräänlaiselle päätepysäkille. Makuuhuoneen demoni kuoli punaisilla pillereillä, mutta se, joka eli hänen sisällään tuntui vahvistuvan päivä päivältä. Viikot kuluivat tuijotellen tyhjiä seiniä. Yhtä tyhjiä kuin hänen mielensä. Tunteetkin olivat kadonneet, hukkuneet muistojen tuhkaamaan pimeyteen. Vain kerran hän oli itkenyt. Salaa, tietenkin. Nyt käytäviä pitkin vaelsi enää hänen ääriviivansa. Joka ilta hän käveli rantaviivaa myöten haaveillen paikasta, jossa aikaa ei ole, eikä unelmia tarvita. Auringon lämmin kimallus laineita vasten vaihtui vaahtopäihin ja syksyn sateet kuiskivat muutoksesta, vaikka kaikkeus hänen ympärillään oli seissyt paikallaan jo kuukausia. Todellisuus pelotti. Ei hän kestänyt tavallisen maailman tunteita, oli aivan liian herkkä elämään. Ajatuksissaan hän olikin jo muualla, kaukana tästä kosmoksesta. Kivun sakeuttama huoneilma alkoi pikkuhiljaa tuoksua kodilta. Vain kuun laulu oli kyllin herkkää tuomaan lohtua kylmän kammarin nurkkaan, jossa hän häpesi syntymäänsä. Siksi pimeydestä tuli hänen uusi turvaa tuova ystävänsä. ArvostelutKäyttäjien arvostelu: 2 käyttäjä(ä)
Talo ilman ikkunoita
2017-04-17 06:02:36
Ryövärintytär
Koskettava kuvaus voimansa menettäneen ihmisen ponnistelusta sairautta, todennäköisesti masennusta vastaan. Teksti vilisi kauniita, surumielisiä lauseita ja kielikuvia. Tunnelma on pysähtynyt ja seesteinen, mutta jokin elävä ja todellinen liikkuu silti siellä taustalla koko ajan. Olen itsekin käynyt taistelun masennusta vastaan ja ymmärrän hyvin sen tunteen, kun masentunut elää siellä omassa kuplassaan ja kuplan ulkopuolinen elämä tuntuu vieraalta ja epätodelliselta, pelottavalta jopa. Pidän siitä, ettei tämä ole kuitenkaan lohduton tarina. Tässä on toivoa, merkkejä heräämisestä ja halusta selviytyä. Oliko tämä arvostelu hyödyllinen? 10
Talo ilman ikkunoita
2017-04-09 22:02:56
boxo
Tästäpä on vaikea sanoa,sinä taas osaat kuvailla kaikkea hienosti..mutta olenko itse ulkona vai mikä on kun en ollenkaan saanu kiinni tästä? Siis että mistä tässä on kysymys?? Silti sinulta tulee (ainakin mun mielestä) aivan uskomattoman hienoja kuvailuja.Esim:sydän tuntui välillä paniikinomaisesti ohittavan muutaman hauraan lyönnin..Ja tuo : nyt käytäviä pitkin vaelsi enää hänen ääriviivansa...mutta jokatapauksessa itselle jäi täysin ulkopuolinen olo..kuka tämä "hän" oikein on ja mistä tässä on kysymys? Jotain hirveää surua tai jotain mutta miksi? Lukija jää jotenkin liian ulkopuoliseksi..no siis ainakaan minä en tajunnut ..Sori ..mutta hienoa tekstiä.. Oliko tämä arvostelu hyödyllinen? 10
Powered by JReviews
|